bi trebalo da ustukne, da se odmakne od nje. Ali je umesto toga pružio ruku i jedna šaka mu je skliznula oko njenog struka a druga mu se uplela u njenu kosu dok ju je privijao uz sebe. Otkucaji njegovog srca grmeli su kroz njegovo telo toliko snažno da je znao kako ih i ona oseća. Trenutak kasnije, njene ruke obgrlile su njega, njeni prsti zarili su mu se u leđa tako da je shvatio koliko su njih dvoje blizu jedno drugome.
Potisnuo je to osećanje, bez obzira na to što je svilenkasti dodir njene kose po njegovim prstima u njemu budio želju da zaroni u nju, a njen miris – izmešan s mirisom magle i noći – terao ga da ga upija s njenog vrata. On može da je uteši i na drugi način, a ne samo rečima, u slučaju da joj je potrebno da na taj način skrene misli… Potisnuo je i tu pomisao, gutajući knedlu sve dok se nije umalo zadavio.
Njeni prsti su mu se spuštali niz leđa, i dalje se zarivajući u njegove mišiće kao da ih prisvajaju. Ako ona nastavi da ga tako dodiruje, on će u potpunosti izgubiti vlast nad sobom.
A onda se ona povukla, taman toliko da ga opet pogleda, i dalje dovoljno blizu da im se dah izmeša. On je uhvatio sebe kako odmerava razdaljinu između njihovih usana, a pogled mu je leteo između njenih usta i očiju, umirujući ruku kojom joj je prolazio kroz kosu.
Žudnja je buktala u njemu, spaljujući sve odbrane koje je podigao, brišući sve linije za koje je ubedio sebe kako mora da ih održava.
A onda mu je ona, tako tiho da je to bilo jedva čujno, rekla: „Ne znam da li bi trebalo da me je sramota zbog toga što na današnji dan želim da te grlim, ili da budem zahvalna što me je sve ono što se ranije dogodilo nekako ipak dovelo tebi.“
Njene reči su ga toliko iznenadile da ju je pustio, pustio i ustuknuo. On mora da savlada svoje prepreke, ali i ona svoje – možda više prepreka nego što je on i shvatao.